KOGU KORTER ON VAIKNE KUI PABER Osip Mandelðtam
Kogu korter on vaikne kui paber, on tühi ja kõle ta sees.
Võib mullide vulinat kuulda radiaatoritorude vees.
Kinnisvara on igati korras ja telefon tardund kui konn,
õue paludes päevinäind koli ukse kõrvale kogunend on.
Kuid õhuksed neetult on seinad, enam kuhugi joosta ei saa.
Kellelegi ma kammipilli pean narrina mängima taas.
Nii paljugi raamatuid lappan, püüan takuseid kõnesid säält
ning kulakujõugule laulan hällilaule ma, õõva täis hääl.
Ainult sirgeldis üksnes ehk mingi, linakraasist kolhoosis kel laul,
kes verd üha segab ja tinti, ära teenind on sellise au.
Üksipäini vaid mõni aus reetur, puhastustes kes keenud kui sool,
väärikas perepea uhke tunneb rõõmu, käes säärane noos.
Tapalaval siis laseme tantsu, kui seitsekend aastat on koos,
aeg sinulgi, räpasel ätil, saapaid trampida ühises hoos.
Ja mitte poeesialäte, vaid koduste hirmude maik
murrab läbi end papistest seintest, Moskva kurjusel kus elupaik.